Pământul pe care îl știm...
ascunde alte lumi...
în adâncul său...
Lumi pierdute în timp.
Dar uneori putem întrezări o lume pierdută...
prin relicvele trecutului.
Este categoric un craniu. Partea de jos. Ce crezi?
E greu de spus.
Această poveste începe cu descoperirea unor fosile neidentificate.
O echipă de paleontologi va încerca să afle ale căror animale erau aceste oase
și în ce perioade au trăit.
Deci avem o datare. E un început.
Au fost descoprite în Kansas
un ținut agricol azi.
Dar, odată, Kansas-ul era acoperit de o mare întinsă.
Acum 80 de milioane de ani...
în era dinozaurilor.
Dar mai există o lume a giganților pe Terra...
o lume subacvatică...
unde reptile enorme stăpâneau apele pline de creaturi extraordinare.
Acestea...
au fost cele mai periculoase mări din toate timpurile.
Nici o viețuitoare nu era în siguranță.
MONȘTRII MARINI O aventură preistorică
Uriașele reptile marine au dispărut de multă vreme...
iar pământul le-a acoperit lumea.
Dar oricare dintre noi poate întâlni un monstru marin.
Buddy!
De nicăieri, trecutul revine.
Cercetătorii speră să descopere nu doar fosila acestei creaturi...
ci și povestea scheletului ei.
Luați-vă sculele.
Ploaia care a căzut aici le-a expus.
E grozav. OK.
Ei găsesc ceva special...
un schelet de Dolichorhynchops
un delfin.
Era o reptilă marină din Cretacicul târziu...
puțin mai mare decât un delfin...
și un înotător rapid.
Pentru a descifra povestea acestor oase...
cercetătorii vor apela la tot ce știu despre reptilele marine.
Da, arată ca un Hesperornis.
Fosilele lor au fost găsite prin toată lumea de ani buni.
Aveau peste 9 metri lungime.
Aceste descoperiri le permit să refacă povestea delfinului...
și să își dea seama de perioada și apele în care acesta a trăit.
Lumea delfinului era foarte diferită de a noastră.
Clima era mai caldă.
Nivelul mării era mai ridicat și mai multe regiuni ale Terrei erau sub ape.
Acest delfin a trăit într-o mare interioară...
care despărțea America de Nord în două.
Reptilele marine trăiau și în apele din jurul Europei...
care pe atunci era o adunătură de insule...
și în toate oceanele globului.
În timp au pierit...
iar apele s-au retras...
lăsând la suprafață regiuni întinse ale fundului mării.
Fosile din apele antice au fost găsite peste tot.
O descoperire făcută în Australia...
ne oferă indicii despre cum a început viața delfinului.
Este un strat mare.
95% dintre fosilele găsite aici provin de la animale tinere.
Atâtea oase mici într-o singură regiune...
sugerează că reptilele marine se adunau în regiuni cu ape mici pentru a naște.
Iar în America de Nord, povestea acestui delfin...
începe să se desfășoare.
Imaginați-vă că una din ființele din apele acestea...
este o femelă Dolichorhynchops gestantă.
Dă naștere unui mascul...
de 45 de centimetri și de culoarea mamei sale...
și o femelă...
mai întunecată, și cu pete deschise în jurul ochilor.
Viața ei o vom urmări.
Ea și fratele trebuie să respire la suprafață.
Instinctul le dictează ce trebuie să facă în primele clipe din viață.
De la început...
mică femelă și fratele ei își dezvoltă calitățile necesare...
când vor părăsi siguranță apelor scăzute și vor înfrunta adâncurile mării.
Dacă va supraviețui...
se va întoarce aici într-o zi și va da naștere propriului pui.
Deja trebuie să facă față competiției pentru hrană.
Acesta e Hesperornis...
o pasăre care nu poate zbura, cu ciocul plin de dinți ascuțiți.
Și Styxosaurus...
o rudă îndepărtată a delfinilor...
cu un gât supradimensionat.
Un adult poate atinge 10 metri...
mai mult de jumătate reprezentând-o gâtul.
Forma corpului nu-l ajută la înot...
dar prinde cu ușurință pește.
Micii delfini înoată alături de niște creaturi care se deplasează...
aruncând jeturi de apă din cochilie.
Se numesc amoniți...
și prosperau în mările antice.
Aveau o cochilie extrem de tare și poate, încă o apărare.
Dacă înoți prea aproape ca mica femelă...
te poți trezi cu un jet de cerneală în față.
Dar asta nu-l oprește pe acest tânăr Platecarpus...
când vrea o gustare.
Amoniții erau foarte răspândiți.
Fosilele lor erau descoperite des...
chiar și de muncitori în Texas.
Ammoniți. O grămadă.
Erau multe specii de ammoniți...
și știm perioadele când au trăit...
iar fosilele lor sunt ca niște repere în timp.
Dacă identifici un amonit, poți data și alte fosile din apropierea lui.
Asta ajută la plasarea delfinilor în lunga istorie a reptilelor marine.
A început acum 250 de milioane de ani...
în Triasic...
când reptilele de pe uscat au intrat în mare.
Le-au apărut degetele unite, iar apoi înotătoare.
Unele aveau carapace complexe.
În Jurassic, au continuat să evolueze.
Ca să poată vedea la mari adâncimi...
unele aveau ochii de dimensiunea unei farfurii
prădători feroce, imenși și puternici...
atingând apogeul în Cretacicul târziu...
aproape de dispariția dinozaurilor...
în același timp în care a trăit și Dolichorhynchops.
Lunile au trecut.
Femela și fratele său au crescut...
dar încă stau în siguranță oferită de apele scăzute...
și nu știu nimic despre pericolele din întinderea mării.
Deocamdată își îmbunătățesc abilitățile prinzând pești asemănători cu heringul
numiți Enchodus.
Apoi, într-o zi, totul se schimbă pentru delfini.
Poate că trecerea anotimpurilor...
e cauza pentru care Enchodus își încep migrația în mare.
Delfinii trebuie să-și urmeze principala sursă de hrană.
Asta înseamnă că tânăra femelă și fratele ei...
vor începe călătoria vieții lor...
urmându-și mama din apele puțin adânci...
în Marea Interioară Vestică.
Este de dimensiunile Mediteranei...
și are doar câțiva zeci de metri adâncime...
dar în apele ei înoată prădători enormi.
Știm asta pentru că...
unde au înotat odată acei prădători...
straturile de rocă le-au păstrat rămășițele...
ca un enorm cimitir.
Expuse vântului și ploii...
au descoperit treptat ce se ascundea sub ele.
O descoperire remarcabilă a fost făcută de Charles Sternberg și fii săi...
aflați printre primii colecționari de fosile din America.
L-am acoperit să nu fie văzut și deranjat.
Da.
Craniul arată ca al unui Tylosaur. Unul mare.
Levi, uită-te acolo.
O creatură ca aceasta...
puteau întâlni delfinii în călătoria lor...
prin apele pline de pericole.
Tusoteuthis era un prădător uriaș...
asemănător calmarului uriaș din zilele noastre...
avea aproximativ 10 metri și era răspândit în apele mării interioare.
Era prea mare pentru a fi atacat de Platecarpus...
care prefera prăzi mai mici.
Platecarpus era un prădător temut...
dar nu de categoria rudelor sale mai mari...
ca și creatura găsită de Sternberg.
Puține creaturi marine se pot compara cu monstrul pe care ei l-au descoperit.
Cred că aici sunt niște vertebre ale cozii.
Aici pot fi oasele înotătoarei de sus. O parte a aripii superioare.
Craniul e aici. Mijlocul acolo.
Vertebrele dorsale acolo.
E uriaș.
Era un gigant fără dușmani...
o reptilă uriașă numită Tylosaurus.
Una din cele mai mari și feroce creaturi din toate timpurile.
Fosila unei creaturi înrudite ne poate spune mai multe.
Ochii lui erau cât niște grepuri.
Avea dinți conici ascuțiți...
și gura adaptată pentru pradă.
Tylosaurii erau în adâncuri...
dar alți prădători erau mai ușor de zărit.
Pentru un pește, Xiphactinus era enorm...
atingând o lungime de 5 metri.
Mai mult decât dublu față de mica femelă delfin...
era un vânător care ucidea rapid...
și azi unul dintre ei o va face.
Știm ce s-a întâmplat, de la o fosilă escavată în Kansas...
de către George fiul lui Charles Sternberg.
D-le. Sternberg?
Am sunat de la ziar.
E mult de vorbit despre ce ați descoperit aici.
- Mă bucur că ai venit. - Mulțumesc.
- Am prins un pește mare aici. - Ce este, mai exact?
E un pește de 5 metri numit Xiphactinus. Dar mai e ceva.
În timp ce escavam fosilă...
Am observat ceva între oasele sale.
Am găsit niște vertebre, și am continuat.
Era un animal întreg înăuntru.
Victima era un pește de aproape 2 metri numit Gillicus
care prin dimensiunea sa l-a ucis pe Xiphactinus...
victimă preistorică a lăcomiei.
Săptămânile trec, iar delfinii sunt acum departe de orice țărm
înotând într-o mare care devine magică noaptea.
Planctonul microscopic strălucește feeric.
La adăpostul întunericului, Enchodus se odihnesc...
dar nu prea dorm.
Jos este o masă de amoniți care se împerechează.
Delfinii sunt atenți la prădători.
Iar unul dintre aceștia e pe cale să le schimbe destinul.
Sunt sute de dinți de rechin aici.
După o zi lungă în căutarea fosilelor...
doi paleontologi amatori descoperă o mulțime de dinți de rechin.
S-au descoperit atât de mulți în toate regiunile globului...
încât e clar ca rechinii prosperau în era monștrilor marini.
Cretoxyrhina era uriaș și rapid...
ca Marele Alb din zilele noastre.
Își tăia prada bucăți cu ajutorul dinților ascuțiți.
Într-o carieră olandeză găsim dovada...
că rechinii se hrăneau chiar și cu reptile marine mari...
după cum ne arată urmele lăsate de dinții lor pe oasele acestora.
Femela și fratele ei sunt pândiți.
Dar mama lor devine ținta atacului.
Mama lor s-a dus, dar nu s-a sfârșit încă.
Un rechin mai mic o urmărește pe femelă.
E rănită...
dar supraviețuiește primului atac.
Poate că rechinul nu a fost la fel de norocos.
Rana se va vindeca...
dar va purta pentru totdeauna dintele rechinului înfipt în înotătoare.
Cei doi delfini sunt acum pe cont propriu.
Dacă vor să supraviețuiască...
trebuie să-și găsească hrană și locul...
în vasta mare interioară.
În sfârșit văd ceva familiar
un banc de Enchodus urmărit de alți delfini...
și de păsările Hesperornis.
Dar aproape orice viețuitoare din mare
poate fi o pradă pentru un Tylosaur.
Asta a murit cu stomacul plin.
Da, se pare că aici e un Hesperornis.
De mărimea unui pelican. Poate mai mare.
Conținutul stomacului unui Tylosaur...
dezvăluie un apetit enorm.
Asta este un os de aproximativ un metru, al unui pește.
Aici e un os de Mosasaur.
Probabil de mărimea unui aligator.
Și se pare că a înghițit și un rechin.
Mâncăcios mare.
Timp de câteva săptămâni delfinii își continuă drumul.
Înotătoarea femelei se vindecă încet...
iar dintele rămas înfipt este acoperit de o cicatrice.
Femela rămâne în urmă atrasă de un calmar
Unul care a scăpat de o colonie de crinoide
rudele preistorice ale stelelor de mare.
Probabil a fost atras în jos de curenți.
Femela a ajuns în calea prădătorului uriaș.
Dacă măsurăm părțile expuse ale scheletului
de la cap la coadă are cam 9 metri.
Da.
E ceva în stomacul lui.
Au găsit ultima masă a monstrului...
între coastele sale.
Pentru că delfinii sunt rapizi...
șansa unui Tylosaur e să-i atace prin surprindere.
Femela scapă.
Dar fratele ei nu observă pericolul care se apropie.
Sternberg a descoperit o poveste încremenită în timp...
două destine antice intersectate.
Dar de ce prădătorul a murit așa curând după ce mâncase delfinul?
Tylosaurii erau probabil agresivi și își apărau teritoriul.
Probabil că un Tylosaur mai mare a apărut brusc.
Tylosaur-ul mai tânăr este îngreunat...
de delfinul din stomacul său.
Femela delfin este dată uitării.
Tylosaur-ul tânăr este rănit mortal.
Dar povestea sa nu se termină aici.
Soarta sa a rămas întipărită în piatră.
Un dinte de rechin se află în apropierea sa.
Uită-te la asta.
Femela își continuă călătoria alături de alți delfini.
Curând, hoitarii vor începe.
Tânăra femelă și-a văzut mama și fratele murind...
dar ea a supraviețuit.
În fiecare an reptilele marine se strâng iar...
în locurile cu ape mici.
Printre ele se află și femela delfin cu înotătoarea rănită...
acum ajunsă la maturitate.
Și-a încheiat călătoria, și s-a întors în apele unde s-a născut.
Iar după câțiva ani, va deveni mamă.
Puiul ei va crește mai mare și mai puternic...
și într-o zi va porni la rândul lui în lunga călătorie prin marea interioară.
Zi după zi, lună după lună...
viața își urmează cursul.
A văzut câteva generații de pui atingând maturitatea...
și pornind în viață pe cont propriu.
În cele din urmă, va veni un an când ea nu va mai termina călătoria.
Într-o zi liniștită...
când vârsta îi va îngreuna corpul...
viața i se va sfârși ușor.
Milioane de ani, zile și nopți au trecut peste ea...
lăsând-o netulburată.
Nivelul mării a crescut și a scăzut de nenumărate ori.
Globul se schimbă, continentele prind formă..
iar vulcanii dau o nouă față pământului.
Specii noi apar, altele dispar
incluzând și monștrii marini.
Sub solul în continuă schimbare rămășițele marilor reptile marine...
sunt transformate de trecerea timpului în piatră.
Buddy!
Și rămân ascunse până sunt dezvelite. - Buddy!
De această dată de o ploaie de vară.
Poate fi un specimen complet.
Cum o să-l scoatem?
S-ar putea să facem mulaje pe întreg scheletul.
Vino să vezi asta.
Este ceva neobișnuit la una din aripioarele dorsale...
un dinte de rechin prins între vertebre.
După 82 de milioane de ani...
femela Dolichorhynchops a revenit să-și spună povestea.
Alte nenumărate creaturi îngropate în adâncurile pământului
așteaptă să fie descoperite...
și să-și spună povestea din lumea care a fost odată a lor.